Når vi nå nærmer oss slutten på kvelden her i BBC 1, -
- får vi en sen værmelding ved Michael Fish.
En god del skyer. Litt regn nå og da store deler av dagen -
- men etterhvert blir det stadig mer regn, -
- og til slutt nokså store mengder.
Det vi har sett i alle dokumentarer om alle band, til alle tider, -
- er hvor flott og fantastisk alt er.
Det er ikke slik det er.
Det er et helvete. Det er hardt. Det er heslig.
Det er fornøyelig i en viss grad, -
- men hvis du vet hvorfor du gjør det, så kan du tåle alt sammen, -
- for når alt kommer til alt, så er det arbeidet det gjelder.
Vi klarte å fornærme alle de vi var så jævla lei av.
Nå begynner den mest berømte og samtidig mest beryktede legenden -
- som er knyttet til:
Partiet Labour, som lovte så mye etter krigen -
- hadde gjort så lite for arbeiderklassen -
- at arbeiderklassen var forvirret, selv over sin egen status -
- og knapt visste hva "arbeiderklasse" betydde lenger.
Det var kaldt og ufyselig.
Ingen hadde arbeid. Det var ingen jobber å få.
Alle var på ledighetstrygd.
Med mindre du var født til rikdom, -
- så kunne du like godt si farvel til livet, du kunne aldri bli til noe.
Spiren til Sex Pistols kom av dette.
Nå er vårt tunge mismots vinter vendt -
- til herlig sommer ved den solen York.
England var i en tilstand av sosial uro.
Det var en veldig annerledes tid.
Totalt sosialt kaos. Det ble gjort opprør over alt.
Dere må bli med på blokaden.
Det ble streiket for hver eneste sak man kunne komme på.
TV-kanalene kom og gikk, helt tilfeldig.
Folk var møkka lei tingenes tilstand. Den gamle måten virket ikke lengre.
Der står det noe opp. Du kan se det i speilet.
Du får høre det på skolen, på arbeidskontoret, -
- du får høre det av alle, at du har ikke en sjanse.
Og at det må du bare godta, og holde det gående.
Da er det sosial uro oppstår, hat og krangling og rasehat.
Når du føler deg maktesløs, vil du gjøre hva som helst -
- for å opprettholde en slags selvrespekt.
Vil du vite hvor mange som har blitt ranet?
Legg ikke hånd på meg, mister, da slår jeg skallen inn på deg!
Den mannen er et trist syn, fordi han er uopplyst -
- ført på villspor, blir brukt.
Ja, jeg er rasist. Hvorfor? Hvem har gjort meg til rasist?
Denne regjeringen -
- de konservative, og hver eneste udugelige, -
- fordømte politiker som holder med svartingene!
Og jeg står ved det jeg sier -
- for jeg liker ikke disse folka, og vil aldri gjøre det!
Ordene er mitt våpen. Vold er jeg ikke særlig flink med.
Man kan neppe forklare hvordan noe oppstår, -
- bortsett fra at av og til så bare bør det, -
- og Sex Pistols burde oppstå, og gjorde det.
Jeg ble født på Dronning Charlottes Sykehus den 3.9.55, -
- og vokste opp hos min mor og stefar, -
- som jeg trodde var min far, i en kjellerleilighet i Shepherd's Bush, -
- og jeg sov i camping-seng
Faren min stakk da jeg var to år.
Han het Don Jarvis. Han var amatørbokser.
Jeg følte meg absolutt ikke ønsket som barn.
Jeg vokste opp i Vest-London, -
- Shepherd's Bush og Hammersmith. Typisk arbeiderklassestrøk.
Jeg møtte Steve fordi vi bodde like i nærheten av hverandre.
Jeg gikk på skole nær Paul og Steve, like ved Wormwood-fengselet.
Foreldrene mine var fabrikkarbeidere.
Skulle man se tilbake på meg som skolegutt, ville man se en stille, -
- sjenert, liten gnageraktig figur i Nord-London.
lrske immigrant-foreldre.
Min mor lærte meg å lese og skrive etter en hjernehinnebetennelse -
- jeg hadde som 7-åring, da jeg lå i koma i ett år.
Da jeg kom ut fra sykehuset, var jeg totalt hjernevasket, -
- alle minner var visket vekk og jeg husket ikke noen ting.
Lå etter i alt. Det var som å begynne helt på nytt.
Hvordan kommer det fra mannen, til egget?
Jeg måtte faktisk gå om igjen et år, fordi jeg var så dum.
Og jeg fulgte aldri med i timene. Jeg pleide å dagdrømme.
Steve var ganske vilter da han var 10-11 år. Havnet alltid i bråk.
Dere må passe på at den blir satt på riktig vei.
På den andre hånden har jeg fire fingre og en tommel.
Jeg tviler på alt; det har jeg alltid gjort.
Hvis vi holdt på med Shakespeare, så kranglet jeg med læreren, -
- for han ville aldri fortelle meg det jeg ville vite.
Jeg stilte spørsmål, og det skal man ikke gjøre.
Du skal bare godta det: "Det er Shakespeare, flott, og det er ikke du".
Det er ikke godt nok for meg.
Eller jeg stjal. Det var alt jeg kunne.
Jeg så mine foreldre naske på Tesco's da jeg var 6.
Jeg kom alltid i bråk. Så det var alt jeg hadde: Musikken.
Jeg var totalt opphengt i musikk. Roxy Music og Bowie.
Den gangen trodde jeg musikere falt ned fra himmelen.
Jeg trodde ikke noen kunne bli musiker.
Jeg var veldig stille på skolen til jeg var 14 eller 15, -
- da jeg fant ut at jeg hadde fått nok. Jeg visste at vi ble lurt -
- og servert en tvilsom, tredjeklasses versjon av virkeligheten.
Man kunne ikke vurdere framtia, for man hadde ingen.
Min mor elsket Alice Cooper like mye som jeg gjorde.
Hun likte alt mulig, fra irsk folkemusikk og T. Rex, -
- til noe tidlig Bowie -
- mye av den typen heavy metal som fantes den gangen
Ekstremt variert smak.
Det var mye farget ungdom rundt Shepherd's Bush.
Vi brukte å gå på festene deres, og lytte til ska-musikk.
Jeg tror det var derfra musikkinteressen utviklet seg.
Jeg tror det var Wally, den berømte Wally Nightingale, -
- som sa: "La oss starte et band."
Wally sa at Steve skulle være sanger, og jeg skulle spille trommer.
Wally spilte gitar, og det var opp til oss andre å øve på instrumentene.
Vi brukte å øve og øve, og så drømte vi oss liksom vekk.
Hvis jeg ville ha på meg noe som T. Rex hadde brukt uka før, -
- så gikk jeg ned på King's Road og stjal det.
Jeg brukte alltid å ende opp på "Let It Rock" -
- som var eid av Malcolm McLaren og Vivienne Westwood.
I alle de andre butikkene på King's Road, fikk du alltid -
- ti sopere på nakken, som spurte om de kunne hjelpe deg.
Derfor endte vi alltid hos Vivienne, for det var som et møtested.
Jeg likte klærne, de var annerledes.
Det var ikke bare slengbukser og lisseslips. Det var Teddyboy-klær.
Det var mye mer opprørsk, og jeg ble så klart dratt mot det.
For meg var dette med Teddy-boys -
- å være en påfugl, å skille seg ut fra mengden, og på samme tid -
- beholde en følelse av å tilhøre de utstøtte, noe som jeg -
- på slutten av min kunstutdanning, mente jeg kunne tjene penger på.
Jeg og Malcolm ble venner, for han hadde gode kontakter i musikkbransjen.
Han kjente liksom alle.
Med skrytet sitt kom han til over alt, og det er perfekt for en manager.
Jeg gikk opp og ned King's Road, fylt av raseri og motvilje.
Folk var virkelig absurde, og ennå opphengt i slengbukser, -
- platåsko og velfrisert langt hår, -
- mens de lot som om omverdenen egentlig ikke fantes.
Det var en virkelighetsflukt som jeg mislikte.
Og så var det en søppelstreik som bare varte og varte, -
- og søppelet lå i meterhøye hauger.
Det virket ikke som om de fikk med seg det.
Ta på deg søppelsekken, for Guds skyld, -
- da forholder du deg til det.
Og det var det jeg gjorde.
I det store og det hele gikk jeg kledd i filler.
- og det så tafatt og uformelig at hunder bjeffet der jeg haltet frem.
Jeg skal fortelle deg noe; det er meg de bjeffer på.
På en rar måte kan man si at f.eks. Richard den 3. -
- hjalp meg når jeg ble med i Sex Pistols, -
- deformert, lattervekkende og grotesk, -
- og Ringeren fra Notre Dame er inni der, -
- og noen bisarre typer som på en eller annen måte, -
- på tross av alle skavanker, klarer å oppnå noe.
Steve var mer eller mindre kleptoman.
Det ville nok diagnosen vært, for han kunne ikke holde fingrene av fatet, -
- og det var egentlig ganske praktisk.
Hammersmith Odeon var vårt lokale sted, vi kom oss alltid inn bakveien.
David Bowie spilte de Ziggy-tingene, -
- og mens roadies'ene sov på første rad, gikk han omkring -
- og kuttet alle mikrofonledningene. Vi hadde flotte gitarer, forsterkere -
- trommesett, PA-system, alt mulig, men vi kunne ikke spille stort på det.
For å unngå å bli banka opp av Teddy-boys fra Uxbridge, -
- som kom inn og stjal i butikken, bestemte jeg meg for en annen stil, -
- lær- og gummiklær.
Jeg følte at det ville se gøyalt og utfordrende ut -
- på King's Road, fordi det ville være like provoserende -
- som Teddy-boys-klær, bortsett fra at det ville være nytt.
Butikken til Malcolm interesserte meg på grunn av gummiklærne.
Fascinerende at noen kan sette seg i en slik tilstand, -
- at den eneste måten de kan ha sex på er iført ansiktsmaske og gummiskjorte.
Og en ballevekt.
Hvordan kan det bli sånn?
Det blir sånn fordi en ganske enkelt ikke kan møte virkeligheten.
En dag kom Steve og sa at han hadde funnet en bassist.
Jeg spurte hvem det var. Han sa det var Glen fra Malcolms butikk.
Og så begynte jeg å øve med dem.
De hadde en masse utstyr som Steve hadde samlet, så og si.
Vi maste alltid på Malcolm om å bli manageren vår, -
- og han sa han var interessert hvis vi kvitta oss med Wally.
En gang kom han og sa: "Du burde ikke synge, du burde spille gitar, -
- og dere burde skaffe dere en sanger". -Vi innså at Wally måtte vekk.
Å, stakkars Wally, -
- jeg kjente ham, Horatio.
På samme tid, var det noen fyrer fra nordsiden av London -
- som brukte å stikke innom butikken. Sikkert av samme grunner -
- som oss, på lørdager og sånn, som alle sammen hette John.
Steve og Paul trodde ikke på at alle het John, de aksepterte aldri det.
Sid's egentlige navn er John.
De så på oss som en slags "Clockwork Orange"-gjeng; som "The Johns".
Jeg har ingen anelse om hvorfor de valgte meg, bortsett fra at de syntes -
- jeg skilte meg ut fra mengden.
Vi avtalte et møte med John en kveld, i en pub nedi gata.
Vi tok noen øl, og så gikk vi tilbake til butikken.
Vi holdt audition for sangeren i butikken, da puben hadde stengt, -
- for at han skulle imitere og prøve å synge med på et Alice Cooper-spor -
- på jukeboksen som heter "18" og som jeg elsket.
Og han sang som Ringeren fra Notre Dame.
Jeg har alltid sett på meg selv som en stygg jævel.
Jeg var absolutt ikke ballets dronning.
John begynte liksom -
- å få spasmer foran jukeboxen, mens han sang og gjorde sin greie, -
- det som senere ble til det vi alle kjenner og elsker.
Og jeg visste med en gang at han var sangeren. Det måtte være ham.
Personlig ville jeg ikke tatt ham med i bandet.
Jeg syntes han bare kødda og ikke tok noe alvorlig.
Men etter å ha snakka med ham en stund, innså jeg at det var -
- usikkerheten hans som gjorde det, for han var egentlig ingen sanger.
John kom fra en annen verden enn meg og Kooky. John er mer intellektuell.
Jeg visste hva Steve var, -
- og jeg visste at han hadde det i seg å bli en flott fyr.
Det er noe som er ekte i ham.
Jeg kan se at det er noe tragisk i ham, akkurat som i meg.
Dypt inne i seg er de sårede mennesker.
Og så er det Glen, som bare preiker om hyggelige ting, som The Beatles.
Vi var de første til å kalle hverandre fitter, rett ut, og være klar over det.
Og det er vi også, hver på vår måte.
Hvis man slår alt dette sammen så blir det kunst av det, -
- litt som et skuespill av Harold Pinter.
Det burde ikke fungere, men det gjør det.
De første øvingene var marerittaktige. Jeg traff ikke en eneste tone.
Paul kunne ikke holde takta, jeg kunne ikke spille gitar.
Jeg hata det som faen. Det var bare jævla ulyd.
Men jeg holdt ut fordi det var alt jeg hadde.
Fy faen, det er jævlig. Jeg hater slike sanger.
Vi kranglet fra første stund.
Bitter krangling fra første øvingsdag, bare full fres.
Det var hele tiden; "Du må lære å synge" -
- og svaret var: Hvorfor? Hvem sier det? Hvem har lagd reglene?
Men det er OK, de ulikhetene er nødvendige.
Jeg mente at jeg behøvde ikke nød- vendigvis leire for å være skulptør.
Plutselig slo det meg: "Du kan bruke mennesker".
Og det var mennesker jeg brukte som kunstner.
Jeg manipulerte.
Derfor var det å skape noe kalt Sex Pistols, -
- mitt maleri, min skulptur, mitt lille kunstverk.
Man skaper ikke meg. Jeg er meg.
Det er en forskjell.
Alle på hele kloden vet at Malcolm er full av drittprat.
Nå har han overbevist alle om det, og det blir bare verre.
Og ideen bak navnet Sex Pistols, var sexy unge attentatsmenn.
Pistol i betydningen våpen, -
- og pistol i overført betydning som en slags penis.
Mitt forhold til manageren var at han -
- alltid prøvde å stjele ideene mine og kalle dem sine.
Jeg måtte godta ham som manager, fordi han var det før jeg kom med.
Jeg tror de har samme stjernetegn, samme type personlighet.
Alltid i tottene på hverandre.
Det var så absolutt John som styrte bandet mot det vi ble.
lstykkerrevet, sikkerhetsnåler, glide- låser over alt, som lurvete lassiser.
Det kom faktisk av fattigdom, mangel på penger.
Når buksa di er bare huller, så bruk sikkerhetsnåler.
Og jeg kalte ham alltid "Rotten".
Fordi tennene hans var forferdelige, de så ut som stubber.
Og det ble bare hengende.
Steve så alltid ut som en elegant frisør.
Han hadde permanent, og det ble den også.
Jeg har ingen helter. De er alle ubrukelige.
Det finnes ingen band lengre. Ingen som har noen betydning.
Her er Emerson, Lake and Palmer.
Alle supergruppene på denne tida, Emerson, Lake and Palmer, Yes, -
- de var dinosaurer.
De var forferdelige fordi de var så jævla kjedelige.
Uriah Heep, jævla Gong.
Jeg ville at Sex Pistols skulle konkurrere mot Bay City Rollers.
Kan du se for deg Johnny Rotten synge "Shang-A-Lang"?
Stradivarius var en forferdelig maler.
Og Rembrandt lagde forferdelige fioliner.
Jeg ble kunstinteressert og endte opp med å ta ett år på St. Martins.
Jeg gikk inn og spurte etter velferds- sekretæren, og han sa "Det er meg".
Og det var Sebastian Conran.
-Hva heter bandet? spurte han. -"Sex Pistols".
"Sex Pistols. Å, de må vi ha."
Jeg husker at jeg var vettskremt, og måtte ta en beroligende pille.
Hallo. Jeg er drita.
Jeg tror jeg tok to beroligende piller.
Vi dro dit, og det var et rom fullt av posører. Det fantes ingen scene.
Det var et annet band som hette Bazooka Joe, der Adam Ant spilte bass.
Vi heiv innpå øl, og det var tid for å gå på scenen, -
- pillene holdt på å slå inn, og vi begynte å spille.
Jeg kikket på John og tenkte at dette er fantastisk.
Jeg elsker det. Det var et magisk øyeblikk. Alt falt på plass.
Glen ville absolutt på "Top of the Pops".
Det kommer helt av seg selv.
Jeg gjør alltid en vri på andres sanger.
Til slutt spiller vi faktisk i et band.
Jeg er ikke sanger, jeg trives med å spille gitar. Og jeg var dopa.
Så tar de tar strømmen, og alt er over.
Vi er helt utenfor, og vandrer rundt på Picadilly Circus.
Jeg er helt nervebunt før vi går på scenen, -
- for jeg vet ikke hva jeg kommer til å gjøre.
Og derfor må jeg hente noe fra dypt i meg selv.
Hallo. 76 tromboner til hit-paraden.
Arthur Askey er inni der.
Og Ken Dodd.
-Der er til og med... -Det er ikke noe i veien med meg.
Kan vi noen andre jævla sanger som vi kan ta?
Det England aldri forsto ved Sex Pistols, var at vi var "Music Hall".
Skal vi ta "Roadrunner"?
Jeg hater det. Det er forferdelig. Hold opp.
Hold opp, det er helt for jævlig!
Det var alltid en følelse av tull og moro i det.
Rop ut det... Hvordan er første linja?
Det er en undertone av humor i engelskmenn.
Til og med i ens verste øyeblikk.
Kan du ta det fra begynnelsen?
-Jeg hører deg ikke, Paul. -Du kan le..
Forkrøblet, ufullstendig.
En uke spilte vi i High Wycombe, som oppvarming for Screaming Lord Sutch.
Jeg husker noen fjes, fyrer med langt hår.
Og en uke senere spiller vi i Nashville.
Og det er de samme fjesene, med kort hår og opprevet T-skjorte.
For hver gang kunne man se noen til og noen til og noen til.
Sex Pistols påvirket absolutt sine omgivelser.
Det var fantastisk å se publikum oppføre seg som individer.
Det var enkelte slående originale mennesker der ute.
Kattekvinnen Sioux. Det krevde masse kunnskap, stil og vågemot -
- å se ut som en katt.
I et par år var det virkelig slående.
Mennesker helt uten selvrespekt som plutselig begynte å se seg selv -
- som vakre i det å ikke være vakre.
Kvinner begynte å se på seg selv som mer en annenklasses borgere.
Punken sørget for det.
Jeg har alltid forholdt meg til publikum som individer etter konsertene.
"Hvor bor du?" "Hvordan er ditt liv?" Grunnleggende ting.
Det var gøy å snakke med dem. Jeg ga faen i å snakke om bandet.
Jeg ville bare bli sugd. Det var alltid det første jeg tenkte på.
Jeg gadd ikke snakke politikk etter showet.
Jeg visste ikke en gang hvem den jævla statsministeren var på den tiden.
Egentlig ville jeg bare ha med meg noen, som enhver skikkelig tenåring.
Jeg likte "Substitute", men bare visse deler av den, -
- så jeg brukte å vri på den.
"Å nei, du kan ikke gjøre det, den er jo klassisk", sier Glen.
Jeg tror det var da vi begynte å lage vårt eget. Det ble mer spennende -
- for det var da vi ble vår egen musikalske kraft.
Det var Glen som hadde flest ideer.
John satt i en krok og skrev tekster mens vi spilte.
Vi hadde en følelse, men ikke en måte å sette ord på det, -
- og det hadde John.
Det første jeg skrev var: "I am an Antichrist" -
- og jeg kom ikke på en eneste ting som kunne rime med det.
Og "anarchist" kom til å passe riktig så bra.
Det eneste jeg ikke likte med "Anarchy", var det forferdelige rimet.
Antichrist/anarchist, det fikk meg alltid til å krympe meg.
Endelig noe skikkelig musikk!
Dette bandet handlet ikke om å gjøre noen lykkelige, det handlet om angrep.
Angrep, angrep, angrep.
Sid var den absolutte Pistols-fan.
Jeg elsket det jævla bandet.
Sammen med noen som kjente John så var jeg nok deres største fan.
Rotten var helt fantastisk. Helt utrolig.
Og Steve var også helt topp.
Glen var en kødd som alltid.
Det som skilte Sex Pistols fra andre, var John Rotten, den totale antihelt.
Han ville ikke vrikke på rompa, -
- han gjorde robotdanser og veiva rundt og kødda med alle -
- på en skikkelig provoserende måte.
Alle fra Bromley, -
- alle på første rad endte opp i band. Derfra kom Punkbevegelsen.
Å se oss spille tre grep, sendte melding om at dette kunne alle. Det var flott.
Andre band kom. Jeg likte The Clash og The Damned.
Det hendte så fort, og det var spennende.
Jeg tenkte; "her er begynnelsen på en bevegelse".
En kveld kom ei jente, bare iført en gjennomsiktig regnfrakk.
Jeg så en turist som skvatt da hun kom inn på klubben, -
- helt overveldet av framtoningen hennes.
Sid var strålende, for han skilte seg ut.
Han var ennå ikke med i bandet. Han fant selv opp pogo'en.
Til å begynne med hoppet han opp og ned, for å se bedre.
Etter hvert fortsatte han med det.
Det var fordi jeg hatet Bromley-gjengen. Jeg fant opp en dans -
- slik at jeg kunne dytte dem rundt hele 100-Club.
Så jeg bare slengte meg rundt, - hoppet opp og til siden...
Boing, boing...
Jeg kunne lande på dem og bare sende dem i gulvet.
Jeg er Nick Kent, tidligere kjent journalist i NME.
Sid, som han ble kalt da, hadde jeg sett før
Han var helt tydelig påvirket av -
- amfetamin eller sterke adrenalinfremmende stoffer
Sid Vicious var ute etter slagsmål.
Pass deg, for faen, ellers kutter jeg deg opp.
Han traff meg i hodet med en lenke, men heldigvis slapp jeg å sy.
Jeg gikk ovenpå, forvirret og dekket av blod.
Jeg beundrer holdningen deres.
Jeg syntes de var - veldig modige. Rett før dette angrepet, -
- diskuterte Johnny Rotten heftig med Sid.
Jeg regner med at John, Johnny, som han kalles, sto bak det.
Sid Vicious fikk navnet sitt etter den slåsskampen.
John Rotten døpte ham Vicious (brutal) etter den slåsskampen.
Sid Vicious fikk navnet sitt etter hamsteren min som bet ham, -
- en gang han prøvde å være snill mot den.
Og den hette Sid. Det likte han virkelig.
Sid var skikkelig brutal.
De skulle gjøre et privat, eller hemmelig show -
- på Screen On The Green i lslington.
Jeg dro dit med noen reklamefolk og sjefen, Chris Wright.
Banket på, og noen åpnet og sa "fuck off!.".
Men vi ga oss ikke, så vi banket på igjen, og sa:
"Vi er invitert", og et hode stakk ut igjen og sa "Fuck off!.".
De var et usedvanlig stygt band.
Og det ble bare litt dytting, ikke noe mer.
Jeg vet at musikere kan forsvare seg, om det sprer seg til scenen.
Men jeg har aldri sett dem slippe instrumentene, kaste seg inn i det, -
- og glemme hele spillinga, og det var i meste laget for meg.
Jeg kom tilbake 2-3 ganger for å være sikker på -
- at de var så fæle som jeg først syntes.
Hvorfor alt det stygge språket?
Stygt språk? Du tuller. Jeg snakker bare jævla engelsk.
Og om det er stygt, så synd for deg.
Pistols holdning til pressen besto stort sett av "fuck you".
Bare "fuck you!" Og det var flott.
Det totale motstykke til 99% av de andre -
- teite rockegruppene som slikket pressen oppetter ryggen, -
- og for dem var det helt perfekt.
De fleste journalister er masochister. Tullinger, de fleste av dem.
Godta ikke det gamle systemet. Bli kvitt det.
Dette har vi ventet på i minst fem år, og nå har det skjedd.
Det eneste som kunne skje. Det eneste som ikke kom fra musikkindustrien.
Det kom fra ungdommen selv. Noe måtte komme fra den.
Denne gruppen er fremst i en ny tenåringskult som kan bli -
- like stor som mods og rockere på 60-tallet.
Greia kalles "punk", og musikken "punk rock" -
- grunnleggende rockemusikk, rå og brutal, som fanmagasinet deres, -
- "Sniffiing Glue".
Musikken vår er veldig ærlig. Det oppriktigste som har skjedd på 15 år.
Å finne spillesteder er blitt verre, -
- siden de holder på å få rykte som bråkmakere, -
- og Sex Pistols selv måtte leie en strippeklubb for å få spille.
Ingen andre ville ta imot dem.
Jeg syns Pistols er veldig troverdige. Jeg syns de forholder seg til vold -
- i tanke, ikke i gjerning.
Malcolm tok det hele vel alvorlig, og kom med advokat. Fisher.
Den forferdelige advokaten, hvis navn jeg nekter å si.
Det var egentlig en auksjon mellom Polydor og EMI.
Vi lagde en kontrakt som ga Pistols total kreativ kontroll.
Malcolm bestemte seg for EMI.
Jeg spurte A&R-kontoret "Hvem er disse galningene?"
"De svarte: Det er Sex Pistols, vi har kontrakt med dem. De er strålende.
Og min første jobb for dem var å få dem på "Today"-showet.
De ringte tilbake og sa: "Vi vil gjerne bruke Sex Pistols, er det OK?".
Jeg sa ja, sikkert.
Vi ble plassert i det grønne rommet, med et kjøleskap, -
- og jeg husker jeg tømte 4 flasker Blue Nun Jeg satt bare -
- og koste meg dritings, i det vi skulle inn. Det er alt jeg husker.
De er punkere, den nye moten, sies det.
De er helter, ikke de rene, pene Rolling Stones.
Like fulle som meg. En gruppe ved navn Sex Pistols.
Jeg har hørt at gruppa har fått 40 000 pund fra et plateselskap.
Bryter ikke det med deres anti-materialistiske livssyn?
-Nei da, jo mer jo bedre. -Sier du det? Fortell mer.
-Vi har allerede brukt det, eller? -Jeg vet ikke. Har dere?
Ingen hørte det, for han var full og fulgte ikke med da han spurte -
- hva vi hadde gjort med pengene, og jeg sa de var slutt.
-Fortell mer. -De er slutt.
-Er de? -Ja, alt er vekk.
-På puben. -Virkelig? Du godeste.
Si meg... Beethoven, Mozart, Bach og Brahms er alle døde.
Flotte folk. De tenner oss virkelig.
-Men de er døde. -Hva hvis de tenner andre?
-Det er jo deres "tough shit". -Rotten glemte seg og sa "shit".
-Hva da? -Ikke noe. Et stygt ord.
-Neste spørsmål. -Nei, nei, hva var det stygge ordet?
-"Shit". -Virkelig. Dere skremmer livet av meg!
Hva med dere jenter der bak?
-Bekymret, eller trives du? -Trives.
-Det var det jeg trodde. -Jeg har alltid villet møte deg.
Siouxsie flørta med ham, og han sa: Skal vi møtes etterpå?
Din gris. Din gamle gris.
Steve var klar over at han snakket til en fyllik, -
- som en fyllik på en pub, og han ga ham inn.
Kom igjen, du har ennå 5 sekunder.
-Si noe stygt. -Ditt skitne svin.
Jeg husker at denne kødden begynte å provosere oss, og vi ga ham inn.
-En gang til. -Din skitne kødd.
Så flink! Det var alt for i kveld. En annen rocker, Eamonn, -
- er tilbake i morgen. Håper vi sees snart - men ikke dere.
-God natt. -McLaren var der. Han var dritredd.
Likbleik og sa "vi må komme oss ut herfra kvikt".
Neste dag var det liksom hans idé.
Det var perfekt stand-up komedie. Arthur Askey.
Det var det hele. Ett stygt ord gjorde alt.
Jeg koste meg skikkelig.
Det var som - endelig er jeg her. La sirkuset begynne.
Komiteen har bestemt at av hensyn til allmennheten -
- får Sex Pistols ikke opptre her i kveld.
Men vi er enige om at de tre andre bandene får spille.
De siste 12 md har punk rock blitt noe av et stridsrop i samfunnet.
For mange er det en større trussel mot vår livsstil enn kommunismen -
- eller super-inflasjonen og skaper mer engasjement enn begge.
Vi håper protesten vil vise Wales og byens borgere at vi protesterer, -
- og at det ikke er vår skyld at dette har kommet til Caerphilly.
Da byrådet ikke ville forby konserten, så prøvde du å stoppe den selv.
Nei, ikke stoppe den. Vi dro dit med et positivt budskap.
Vi har gjort alt i menneskelig makt for å forby og stoppe dette.
-Unnskyld, hvorfor er du her i kveld? -Fordi jeg anser meg som kristen.
Om noen av mine var der inne, ville jeg gått inn og halt dem ut.
De står ute og fryser, mens vi er her inne og har det fint.
Denne handler om Harold Wilson. Den heter "Liar".
På "Anarchy"-turen ble vi forfulgt over hele landet.
Vi måtte møte opp for å vise vilje til å spille, for å få pengene våre, -
- selv om det var nesten garantert at de ikke ville la oss spille.
Man kan ikke gå på punkkonsert i Newcastle heller.
Det ble bestemt da vi oppdaget at det ville være barn tilstede.
Voksne kan gå strippeshow eller pornofilm.
Forbudt her og forbudt der, -
- og det hadde ikke egentlig noe med konsertene å gjøre lengre.
Det var uakseptabelt at vi spydde på scenen og spytta.
På en tur Penninene ble vi -
- forfulgt av en horde pressefolk. Vi skulle stoppe for -
- kaffe og smørbrød, og vi hørte hva journalistene sa.
En sa: "Fikk du noe?" og fikk til svar:
"To "fuck" og ett "shit" fra Johnny Rotten. Flott."
Nå til byrådsleder Bernard Brook-Partridge i London.
De fleste av disse gruppene ville tjent på en brå død. Sex Pistols er de verste.
De står for motsetningen til det menneskelige, -
- og verden ville være mye bedre uten dem.
Den dagen Johnny Rotten tar tilbake det han har skrevet, -
- er den dagen han dør.
Jeg tror de fleste syntes dette var en nedtur, -
- og kom til å skape image-problemer for platebransjen.
Det var da noen i EMI avgjorde at de ikke lengre ville ha bandet.
Sex Pistols sparket av EMI, 27-1-1977.
Denne handler om EMI.
De er store selskaper med vanlige holdninger, -
- og de vil at alt skal være falskt og manipulerende.
-Og det går ikke med slike som oss. -La oss kalle det kaos.
Det går bare ikke.
De ville ikke lengre markedsføre bandet, og om vi kunne forsvinne!
Det begynte med at John og Glen kranglet.
Jeg husker ikke om hva, det var nok en personlighetskrasj.
Hvis du snakker og ser ut som en kødd, så er du en kødd.
Det var helt klart problemer mellom meg og John.
Jeg syntes John ble en annen etter at han kom i avisene. Det likte jeg ikke.
Da vi dro til Nederland, føltes det som om alle var mot meg.
Han klagde alltid over at vi var for ekstreme, -
- og han drev og vasket seg hele tiden.
Straks vi kom til et hotell, vasket han beina i vasken.
Steve og jeg var alltid sånn, og John følte seg utenfor.
Han tenkte at om Sid ble med, så hadde han en der som sto ham nærmere.
Jeg hørte de hadde øvd med Sid. Ingen fortalte meg det.
Det ble som et tegneserieband ikke et rock'n'roll-band, -
- som spiller på ordentlig.
Glen mente at bandet gikk i en retning -
- som var fremmed for alt han sto for.
Pissprat. Malcolm drev en slags splitt og hersk-teknikk.
Han fortalte John at jeg hadde sagt en masse jeg ikke hadde sagt, -
- og omvendt.
Jeg respekterer ham. Det har jeg alltid gjort. Han lærte dem å spille.
Det var synd han dro, for Sid kunne ikke spille en note.
Jeg har skyldfølelse overfor Sid.
Jeg skulle ønske jeg kunne fortalt ham mer om hva han hadde i vente.
Jeg holdt på å starte egen gruppe; "The Flowers of Romance", -
- og Rotten spurte om jeg ville være med dem.
Malcolm sa det var hemmelig, kom til den puben da og da.
Jeg trodde de skulle ta meg for at jeg ikke kom i en av Rottens fester.
Han er hårsår for sånt. Jeg dro dit, og han spurte om jeg -
- ville spille bass i Sex Pistols.
Sid var min venn. En nær venn.
Han lo av alt. Han var utrolig sånn.
Vi fant på mye sammen, jeg og Sid. Vi var gatesangere også.
Jeg på fiolin, Sid med en tamburin, eller en ødelagt gitar.
Cooper-sanger. "I love the dead" var favoritten.
Da fikk vi mest penger. "Bare hold opp!"
"Ta pengene og gå et annet sted."
Hvorfor spytter du mot meg?
Bandets beste periode var da Sid kom med, og han var virkelig -
- bestemt på å lære seg å spille bass og bli en del av bandet.
Sid så flott ut.
Ja, han var en karakter. Brukte å drite ut Rotten.
Jeg dro bare fordel av at jeg ser bra ut, -
- har bra kropp og at damer liker meg.
Vil de ha en jævla engel i slengbukser og anorakk?
I så fall, er det ikke meg, baby.
Jeg kom til en underlig butikk sammen med Johnny Rotten, -
- Sid Vicious og noen andre Sex Pistols.
Hei, Mr Nimmo.
Det siste de hørte var at et esel hadde ham mot en vegg i Fulham.
Etter at EMI droppet Sex Pistols, ble de plukket opp av A&M -
- som arrangerte signering av kontrakten foran Buckingham Palace.
Malcolm snakket sant da han sa han ikke hadde kontroll over oss.
Det hadde han ikke.
En masse kjefting i limo'en før signeringen var ikke helt uvanlig.
Bra kjefting!
Du er den største kødden. Nei, du er verre. Nei, du er størst.
Den eneste kødden jeg ville dra til, var Malcolm.
Døra åpnet seg, og vi måtte få unna underskriftene.
Sex Pistols klarte seg selv om de hadde fått sparken.
Her signerer de en ny kontrakt, som kan være verdt mye penger.
Og en sang var allerede klar for A&M til ære for dronningens jubileum.
Faren til Sid var gardist.
Sid signerte en verdifull kontrakt, mens faren gikk vakt innenfor.
Det var genialt.
Ryktene sier at etter denne seremonien, -
- dro alle tilbake til A&M-kontorene for å feire.
De fire i Sex Pistols feiret for mye, og levde opp til sitt tvilsomme rykte.
-Hvordan går det? -Flytt deg!
Da vi kom til A&M, brøt helvete løs.
Jeg husker ikke klart hva som skjedde, men sekretærene var dritredde, og Sid -
- blødde fra foten. Jeg hadde et blått øye.
Malcolm løp rundt, og Steve flørtet med alle sekretærene.
Så dro vi til studioet -
- og spilte inn "God Save The Queen".
Fra en skole i nærheten kom alle løpende for å se.
De ringte til politiet. En helt syk dag.
Neste dag sa Malcolm at A&M hadde sparket oss.
Samfunnsstormerne Sex Pistols innkalte borgerpressen for å protestere mot -
- det som hadde hendt med dem. -Vi føler oss som spedalske.
Du går inn og ut av et selskap, og noen sier:
"Bare ta disse pengene og kom ikke tilbake." Hva skal man tro da?
-Fikk dere pengene? -Ja, de ga oss sjekken i går.
Sier litt om hvordan de tenker.
Vi var ikke de snille guttene de trodde.
Vi er ikke snille gutter. Vi var noen jævla drittsekker.
Det er vi ennå.
Virgin engasjerte dem, og Johnny Rotten fikk lage "God Save The Queen".
Man skriver ikke "God Save The Queen" hvis man hater engelskmennene.
Det gjør du om du elsker dem, og er lei av å se dem bli dårlig behandlet.
Så hør da: Bastardene må dø.
Jeg syntes ikke det han sang var så ille.
Han sa ikke "drep eller knull henne". Han påpekte bare det som var sant.
Kutt av ham hodet.
De fikk hele landet mot seg.
Hadde de hengt oss ved Traitor's Gate, ville 56 millioner klappet.
Det er uslåelig. Som å stille ut i Nasjonalgalleriet.
Det regner mynter i "The Sun" denne uka.
"God Save The Queen" ble den alternative nasjonalsangen.
Vi tilbød England -
- noe å fokusere på. Vi var maistangen de kunne danse rundt.
Hvilket bedre sted å feire utgivelsen av "God Save The Queen" enn på Themsen -
- og å spille "God save the Queen" og "Anarchy in the UK" under jubileet.
Dronningens sølvjubileum, 7/6-1977.
Jeg ville bare ut av landet, og det var ikke mulig.
Har du noen gang hatt følelsen av å være fanget?
Hele greia er obskøn.
Dette er jo bare dritt, eller? Jeg har fått nok av denne dritten.
Det er for kaldt. Jeg går ned igjen.
Jeg elsket det. Jeg fikk 20 pund i uka og syntes alt var stort.
Det økonomiske ville jeg ikke ha noe med. Jeg spurte ikke om det.
Jeg og McLaren var venner fra før, så jeg stolte på ham som en venn.
Vi er her pga. Sex Pistols. Uten dem ville ingen brydd seg om båten.
Se på Richard Branson.
Vi erklærte krig mot England, uten å mene det.
8: Muppets med "Halfway down the stairs."
7: Alessi Brothers med "O Lori". 6: Emerson, Lake og Palmer -
- med "Fanfare for the common man". 5: ELO med "Phone Line".
4: Stranglers med "Peaches". 3: Queen med "Lover Boy".
2: Eagles med "Hotel California".
Sex Pistols nye plate "God Save The Queen" er nummer en hos Capitol i dag.
Men IBA som administrerer kringkastingsloven -
- har informert oss om at denne plata kan virke støtende, -
- og har bedt oss om ikke å spille den.
"God Save The Queen" ble aldri Nr 1. Det var ingen Nr 1 den uka.
Uansett hva vi sa eller gjorde, så traff vi en nerve.
Helt jævlig. Jeg måtte sove i T-banen, hadde ikke råd til drosje.
Og dette ville ikke ledelsen bry seg om.
Etter dette var det umulig for meg å gå alene i Londons gater.
Folk angrep bare de så meg.
Det føltes som jeg var en varulv som ble jaktet på.
I stadig dødsangst.
"God Save The Queen", hva John?
Jeg fikk et matchetekutt nedover beinet og bladet ble stående i kneskåla, -
- og de fikk det ikke ut, så jeg måtte gå vekk med det.
Jeg fikk et stilettblad gjennom håndleddet.
Flaks at ingen tok ett av øynene mine for jeg fikk en flaske inn her.
Kom til sykehuset, og det første de gjør er å ringe politiet.
De arresterer meg, mistenkt for å lage bråk.
Redaktøren ringte: "Malcolm, vi trykker hva som helst, -
- for dere selger flere aviser enn noen annen."
Klokka er syv, mandag 17. august.
Elvis Presley, en gang kjent av millioner som kongen av rock'n'roll -
- døde brått i en alder av 42 år.
Kongen av rock'n'roll døde i går. Han ble funnet på badegulvet.
Det har ofte blitt hevdet at Presley var stoffmisbruker.
Malcolm sa vi ikke fikk konserter i UK, men vi kunne spilt i utlandet.
Ikke sant, Julien? Hvem trenger jævla UK? Det er bare dritt.
Mye ørevoks i dag.
Ikke mer å gjøre. Jeg satt bare der. Vi øvde ikke en gang.
Så det blir en logisk konklusjon, ikke sant? Kjedsomhet.
Og jeg har det i meg. Så hva tyr jeg til?
Nei, jeg kan ikke ta dem av.
Nesen min er brukket. Jeg beholder dem på.
Hun kom sammen med Sid, og jeg tenkte, hvem faen er den fitta?
Har aldri følt så negativ energi fra noen. Det var som en mørk sky -
- over denne dama, og jeg hata henne.
Første gang jeg traff Nancy, tror jeg Steve pulte henne på do.
-Jeg likte henne ikke. -Nancy var ei hore -
- som hang etter New York Dolls.
Jeg presenterte henne for Sid, fy skamme meg!
I New York drev jeg som nakendanser.
Jeg danset foran menn og fikk tips av dem.
Og dro dem for ti dollar, eller så ville de knulle.
Hva er forskjellen?
Jeg bare gjorde det, det var ikke noe mer. Jeg er bare flink å suge.
Jeg leste den første Sex Pistols- anmeldelsen, som var dårlig, -
- og tenkte "dit må jeg." Jeg ville se noe spennende.
Nancy, hans heroinlanger/kjæreste, -
- fylte ham med dop så ofte hun kunne. -Han likte meg ikke for jeg var junkie.
Han prøvde å holde meg og Sid fra hverandre i månedsvis.
Alle vet at når ei dame stikker nesa i et rocke-band -
- så er det selvmord. Det går til helvete.
Spillinga går skeis. Henne ville jeg ikke ha noe med.
Vi gjøre alt som var mulig for å bli kvitt Nancy.
En gang holdt jeg henne ut av vinduet etter anklene.
Resten av bandet hatet meg, for jeg hadde vært sammen med New York Dolls -
- Johnny og Jerry, og de var junkier.
De dro med seg en masse heroin også. Og jeg vet at Sid likte Johnny Thunders.
Jeg liker New York Dolls, -
- for de er tøffe og bruker make-up og gir faen -
- og de spiller fantastisk rock. De hadde bra navn og tøft hår.
Jeg syntes Thunders var det cooleste som fantes på den tiden.
Jeg stjal noen av hans bevegelser og uttrykk fra scenen.
Når jeg ser tilbake, er det flaut hvordan jeg prøvde å etterligne ham.
Jeg hadde ikke behøvd det, jeg hadde jo min egen greie.
Mitt bidrag til Sex Pistols var lommetørkleet på hodet.
Det var rart å se fansen bruke det. Se, det der har jeg funnet opp!
For jeg har latt selvtilliten min øke en tomme.
Lærjakker kom sammen med heroinet. Goth-looken kom med heroinet.
-Det ødela Sid. -Her, vil noen ha en av disse?
For han var en totalt troskyldig moteslave.
Sid ble den verste rock'n'roll-idioten du kan drømme om.
Han forsto aldri at det vi gjorde var vår kultur, våre liv.
Vil noen andre ha noe? Kom igjen, hvis dere vil ha noe, fitter!
Alt jeg kan si er, ja, jeg kan slåss mot England, men ikke en heroinslave.
Se, Sid.
På et punkt vi skulle vært på vårt beste, kunne det ikke vært slappere.
På en måte var det synd, alle overklassebarna som ble punkere.
Jeg syns det er kvalmt. Nå er det som en armé.
Noe som er chic. Jeg er ikke chic.
Jeg kunne aldri bli chic. Jeg var med fra begynnelsen.
Punkerne ødela det. Fordi de alle mente det samme -
- og hele greia gikk på å være seg selv.
Klisjeen "punk look", postkort- punkeren med mohikanersveis, -
- kledd i svart, med håret rett opp og alt det der. Sånn var det ikke før.
De hadde råd til en 600-kroners lærjakke.
Det var i stor grad en gjør-det-selv-sak.
De bedritne trash-bandene som egentlig sa: "Vi er punkeband", -
- ødela det totalt. Det ble akseptabelt. Sugd inn i systemet igjen.
Mor, mor, kom fort. De har drept Bambi.
"Who killed Bambi". Det var Malcolms idé.
Vi var musikere, vi ville ikke lage film.
Malcolm var flink til å bruke andres penger. Mye av pengene -
- gikk inn i filmen uten at vi visste om det.
Jeg kom for å gjøre et opptak, og det var en fyr der jeg syntes virket kjent.
-Vet du veien til Hindley flyplass? -Det viste seg å være Sting.
-Jeg tror det var filmdebuten hans. -Så du vil ha flytimer?
Da har du kommet til riktig sted, Sex Pistol.
Husk det, trommeslager, at vi er de sensasjonelle nye Blow Waves.
Vi vet hvordan man selger flere plater enn Malcolm McLaren.
Og jeg visste det var bare dritt, det tok vitsen fra det hele.
Vi tror på rock'n'roll og vi trenger ikke deg, Sex Pistol.
Selskapene vet at musikken vår er mye viktigere enn den syke "Anarchy" var.
Ut av bilen, drittsekker!
Malcolm ble alltid vill når vi ba om penger, så jeg holdt opp med det.
Vi hadde aldri egen advokat, og det var galskap.
Det er det nærmeste vi var disse boyband'ene, -
- og vi ble lurt på dette området.
Sex Pistol uten penger? Null respons når du ringer kontoret.
Ingen penger, ingen husleie, ingen inntekter, bare komplett katastrofe.
Det var fantastisk. "God Save The Queen".
Det var bare lureri. Hva i helvete drev manageren på med?
Han sa han fikset alt, men gjorde ikke noe.
Han var helt blank der.
En gang sa vi at om han ikke skaffet oss jobb, så slutta vi.
Da ordnet han noe neste dag. Det kunne han gjort hele tiden.
SPOTS var en god idé. Sex Pistols On Tour. Jeg syntes det var for jævlig -
- at vi ikke kunne være oss selv, men måtte bruke falsk navn.
Jeg er en Sex Pistol. Nemlig!
Vi holdt hemmelige konserter på små klubber. Fullt av fans -
- som aldri hadde sett oss før. Det var de beste showene, de var fantastiske.
Jeg syntes "Holidays ln The Sun" var vårt høydepunkt.
Huddersfield husker jeg med spesiell glede.
To konserter, en matiné med barn som kasta kaker på meg -
- og senere på kvelden streikende fagforeningsmedlemmer. Himmelsk!
Det var som juleselskapet vårt. Alle koste seg.
Alle hadde det fint, og alle var i godt humør.
Det var til inntekt for barn av streikende brannmenn.
De hadde streiket lenge.
Jeg har skrevet til julenissen, og jeg har med skateboard til dere.
Mye kjærlighet i rommet. Sid var stor den dagen.
Alt sammen var bare fantastisk.
Denne festen får dere av Sex Pistols -
- så applaus for dem! Kom igjen!
Vi snakker ikke om MI5s svarteliste. Det er enkelte band vi ikke liker.
Jeg gjør alt loven tillater for å hindre dem i å besøke London igjen.
Jeg tror det var vår siste konsert i England.
-Hvem er dette? Sid Vicious? -Ja.
Dette er Rodney Bingenheimer fra "Rodney on the ROQ-show".
Å, hei...
-Er Johnny Rotten der? -Ja...
-Står til? -OK.
Dere kommer til Amerika snart, ikke sant? Kom til California.
Jeg vet ikke. Får man egg og chips der?
Her kan du gjøre det du vil, mann. Ingen blir undertrykt i L.A.
-Å jo, dere blir mentalt undertrykt. -Ja, det er sant.
Denne uka, på Don Kirshners rockekonsert, den utrolige "Kansas"!
"Family Fuck" fra "The Sylvers" Sex Pistols skandaleprogram.
Sleipe saker fra Ricky Jay!
Og moromann Robert Aguayo.
Vi hadde trøbbel med å få visum, for alle hadde noe på rullebladet.
De kledde oss nakne på flyplassen, heldigvis tok de Sid først.
Så snart de hadde sett undertøyet hans, var vi trygge.
De hadde ikke lyst til å leke med pikkene våre etter det.
De er beryktet over hele kloden.
Kåret til "Årets unge forretningsmenn" av lnvestor's Review.
De solgte flere aviser enn noe annet.
De brydde seg ikke om musikken, de var bare interessert i kaos.
Sikkerhetsnivået var høyt før de beryktede Sex Pistols ankomst.
En bande uskikkelige, motkulturelle radikalere.
Warner Records hadde advart om at de kunne gå til angrep på pressen.
Men da Steve Jones, Paul Cook, Johnny Rotten og Sid Vicious ankom, -
- hadde de dette å si.
Ingenting.
Å komme til Amerika var en underlig opplevelse.
Vi hadde sikkerhetsvakter med walkie-talkies.
Forfulgt av FBI, jævla CIA og 50 journalister.
-Det var ganske skremmende. -Og her er de.
Minst to på et hotellrom i Atlanta, mens de andre to gjør et intervju.
De er i et underlig humør. Forlanger ti dollar for å gi intervjuer.
Da de ikke fikk det, gikk de.
Da de fire gikk, var det spytt på teppene og sneiper på gulvet -
- tomme øl- og spritflasker og et par tomme Clearasil-bokser.
De dro fra hotellet til en sexbutikk, og så til sin første konsert i Amerika.
Vi var ikke fra Amerika, vi forsto ikke Amerika.
Så hvordan faen kunne de forstå oss?
OK, alle dere cowboys. Sopere!
Og jeg sa "dere jævla soper-cowboys".
Det regnet flasker og ølbokser og grisetryner og faen vet hva.
Anarchy in -
-En full ølboks traff meg i leppa. - the US of A!
-Opphovna leppe som dryppa blod. -Konsertene var ganske skremmende.
All forhånds-PR gjorde at folk forventet et freakshow.
De trodde vi skulle spy på scenen, eller drite, eller slåss -
- eller drepe hverandre. Det var delvis sant.
Sid begynte å kutte seg opp på scenen og var helt ute av kontroll.
Damene var penere i Amerika, og de kunne suge pikk. De lærer tidlig.
Sid elsket Pistols - som fan.
Men på scenen med oss, taklet han det ikke. Han var ikke seg selv mer.
Han prøvde å være Johnny Rotten, på dop.
Og det var etter min mening helt tydelig.
De jævla politifolka kasta meg ut.
Det er de som bestemmer, for de har skilt og navn og kølle og pistol.
Malcolm likte at Sid gikk amok, selv om det ødela mye for bandet.
Jeg tror han oppmuntret det.
Han sa en gang at det kunne aldri bli ekstremt nok.
Og Malcolm var enig: Ta det helt ut!
Det forteller meg at jeg bør gjøre det jeg har lyst til.
Og gi faen i andre. Gi totalt faen.
De traff meg mer enn noen andre. Det er derfor de er best.
Jeg har hørt at de pissa på publikum en gang. Det høres sykt ut.
Det er bedre enn lekser.
Den jævelen prøvde å klatre opp på scenen og angripe meg.
Så jeg smelte gitaren i hodet hans.
Han så jeg ville skade ham, og jeg mente det.
Men han kom ut og smelte bassen i hodet på oss.
De er store, og hadde jeg hørt tekstene hadde de vært ennå større.
Det var første tur til Amerika.
Sid og jeg kikket ut av vinduet -
- på det uendelige landskapet, -
- og så for oss John Wayne og indianerne.
Vi hadde ikke lyst til å sove, for alt var så nytt.
Steve og Paul fløy rundt i Amerika, sammen med Malcolm.
-Hva slags skilt har du? -Vet ikke. Sikkerhetsavdelingen.
Sikkerhetsavdelingen, den er god. Si adjø.
De ville ikke bli med på turnébussen, for de var "så lei reggae-musikken".
Steve og Paul er noen sauer.
De gjør det Malcolm sier.
Sid var ute etter heroin, tedde seg som en idiot.
Rotten var opphengt i egoet sitt. Det ble deprimerende.
Sid er min venn, og jeg vil ikke at han skal bli junkie.
Derfor dro vi med bussen. Derfor skulle Sid være sammen med meg.
Og de andre forsto ikke dette. De trodde han kunne takle det, -
- men dopmisbruk er ikke sånn. Ikke noe du bare kan riste av deg.
Den verste sykdommen som fins.
Han var ung for all den dritten. For lite amerikansk for den dritten.
Jeg kan drikke en junkie fra å være junkie.
Og det vil jeg gjøre for mine venner, når som helst.
Alt er galt, og du svetter og du fryser og svetten renner.
Nesa renner, og plutselig fryser du og svetten blir til is på deg.
Om du tar på en genser, blir du kokvarm, og tar du den av, -
- så fryser du og du kan ikke vinne, så du legger deg -
- men det er heller ikke bra, så du setter deg opp, går helt fra vettet.
Jeg foraktet Sid for det og har foraktet alle som driver med det.
Det er det eneste dopet som virkelig dreper all kreativitet.
Det handler om selvmedlidenhet. Det er den ynkeligste, verste form for liv.
Mot slutten klarte han nesten ikke å spille.
Ofte var han ikke engang plugget inn.
Det var en vits. "Hvorfor faen er jeg her?"
"Hva skal jeg i dette jævla sirkuset?" Jeg ville ikke være med mer.
På slutten var jeg den eneste som det var noe opprør igjen i.
Og så kom vi til San Francisco.
Malcolm var i byen, og Sid ble med ham. Sid kom tilbake, rusa.
-Winterland var siste krampetrekning. -Det var ikke en rock'n'roll fest, -
- det var mer som en syk hest man burde gjøre ende på.
Malcolm så det som et mediesirkus, innså aldri at vi var et stort band.
Her er KSAM i San Francisco med Sex Pistols live i Winterland.
Folk kastet ting på dem gjennom hele konserten.
Fra alle kanter. Mange hoppet opp på scenen og måtte bæres vekk.
Scenen er... Nå kommer de.
Er det umulig å få monitorer som virker i San Francisco, eller?
Er det umulig å gjøre en lydsjekk? Nei.
Malcolm la opp til at det skulle virke latterlig.
Vi ble alle lurt. Både publikum og sangeren.
Dere får en låt, og det er alt, for jeg er en lat jævel.
-De bodde på et fint hotell. -Dette er "No Fun".
Jeg og Sid fikk ikke bo på det fine hotellet.
Vi bodde sammen med roadiene på motell. Malcolms totale mangel på respekt.
Da han ikke ringte tilbake, fikk jeg nok.
Det var ikke ment sånn. Vi sjekket inn på hotellet.
Jeg visste ikke ikke at han ikke fikk bo der.
Malcolm rota det til for meg. Jeg hadde hverken kort, penger eller billetter.
Han prøvde å ødelegge det som hadde gjort Sex Pistols store.
Og han klarte det den kvelden.
John kom bort og vi prøvde å rense luften mellom oss og sa -
- at vi ikke ville være med lenger slik som det var blitt.
"Noen kommer til å bli drept".
John mente Malcolm var problemet, at vi burde kvitte oss med ham.
Jeg var ikke mye sammen med John. Han tappet all energien min.
Jeg holdt meg til Malcolm. og det angrer jeg også på.
Jeg skulle gjerne droppet Sid der og da. Jeg vet han ødela alt.
Det er bare drittprat. Jeg spilte bare bass, gikk av skaftet, hoppet rundt,
- og han trodde jeg prøvde å ta over som den nye Johnny Rotten.
Jeg vil ikke være junkie hele livet. Ikke i det hele tatt.
Jeg visste at neste gang Sid rusa seg, så ville det være slutten.
Det var jeg som gjorde slutt. Jeg orket ikke Rotten og Vicious mer.
Å faen, hvorfor skulle jeg fortsette?
Jeg angrer på at jeg sa jeg ville slutte. Det gjør jeg virkelig.
Og jeg har bedt John om unnskyldning for at jeg kutta ut.
Vi kunne kanskje fortsatt, hvis vi hadde kvitta oss med Malcolm.
Men det var slik jeg følte det da, og det kunne jeg ikke løpe fra.
Jeg visste det måtte ende.
Men ikke med at de oppførte seg som noen råtne feiginger.
Steve og Paul svek meg.
Den siste konserten tror jeg var vår verste.
Det var som om "Dette er meningsløst, det er faen meg over".
Kookie var enig, og vi bare stakk.
Den kvelden gruppa sprakk, ble Vicious tatt ut av et fly på Kennedy Airport, -
- offer for en overdose.
Hva tror du Sex Pistols ville oppnå? Gi det etablerte samfunnet et spark bak?
Sid, det er ditt intervju. Prøv å våkne opp.
Sid, for faen!
Faen!
Alle likte Sid. Sid var liksom, jeg vet ikke om dere så det, -
- men på konsertene var det Sid som sto fram, og John var ikke noe særlig.
De eneste...de eneste to jeg kunne tenke meg å spille sammen med....
Sid.
For Sid føler jeg bare sorg og tristhet.
Så mye at om jeg snakker om det, så begynner jeg å grine.
Han var en av dem jeg virkelig brydde meg om. Han var en av "The Johns".
Jeg bryr meg om hver eneste av dem. John-gjengen burde ha vært et band.
-Våkn opp, Sid. -Jeg er våken. Neste spørsmål.
-Det er helt oppriktig sagt. -Ikke mist den på meg igjen.
Nancy Spungen funnet død på Chelsea Hotel, 11/10-1978.
Rommet var fullt av blod. Blod på laken og madrassen.
Det var blodspor til badet, der kvinnen ble funnet under vasken.
Hun var knivstukket i magen.
Det var over på tre minutter, så gikk de ut.
Vicious prøvde ikke å unngå kameraene utenfor rettssalen -
- men nektet å svare på spørsmål og puffet vekk mikrofoner.
Storjuryen avgjør om Vicious skal tiltales for drap.
Blir han det, går saken til Høyesterett.
Vicious skulle sendes til Ryker's Island.
Blir han dømt, risikerer han mellom 15 år og livstid i fengsel.
-Har du det gøy nå? -Kødder du? Jeg har det ikke gøy.
Hvor ville du helst vært?
Under jorden.
-Mener du det? -Å ja.
Sid Vicious dør av overdose, 2/2-1979
Jeg mistet en venn. Kunne ikke gjort noe med det. Jeg var for ung.
Gud, jeg skulle ønske jeg var smartere.
Du kan se tilbake og tenke: "Jeg kunne gjort noe".
Han døde, for faen!
Og de tjente penger på det.
Så gøy for dem.
Så frekt! Jeg kommer alltid til å hate dem for det.
Ondere enn det kan man ikke bli, eller hva Julien?
Ingen respekt.
Vicious - stakkars faen.
Og jeg sa, "dere jævla soper-cowboyer -
- kast hva faen dere vil, men dere får oss ikke av scenen!
Vi ga alt vi hadde og mer til i to år, og det var alt.
Din gamle gris.
Jeg elsket å være en Sex Pistol. Vil alltid være det.
Jeg kan i det minste si at jeg har gjort noe før jeg dør.
Trykk på selvdestruksjons- knappen og begynn på nytt.
Og det var alltid det det egentlig handlet om.
Derfor var det å skape noe kalt Sex Pistols -
- mitt maleri, min skulptur, mitt lille kunstverk.
Rører du ennå, Malcolm?
Sex Pistols endte på helt rett tid av helt feil årsaker, -
- og de årsakene ble fulgt opp, -
- og folk fortsatte å lage løgner om virkeligheten.
Har dere noensinne hatt følelsen av å bli snytt? God natt.
Vi gjorde det vi måtte, og derfor overlevde vi ikke.
Bare forfalskninger overlever.
Alt jeg ønsker meg for kommende generasjoner, er at de skal si:
"Nå er det nok, for faen, her er sannheten."